Komentář•20. 10. 2019•3 minuty
NE. Nelze tlačit na „správnost“
Udělení Nobelovy ceny za literaturu Peterovi Handkemu vyvolalo vlnu kritiky kvůli jeho podpoře hlavního viníka války v Jugoslávii Slobodana Miloševiče. Měli by hodnotitelé podobně problematické postoje zohledňovat?
![](https://i.respekt.cz/data.eu.cntmbr.com/respekt-prod/respekt-prod/b286460c-ba05-4166-945b-f7b8b71ba245.png?width=3840)
Některé občanské postoje, které Peter Handke zastává od devadesátých let, jsou prostě odporné: zpochybňování prokázané genocidy, bagatelizace zločinů bosenských Srbů, výsměch obětem, projev na pohřbu Slobodana Miloševiče souzeného před smrtí za válečné zločiny. Jenže nobelovská porota, tvořená letos také mladými externisty z řad literárních kritiků, hodnotila – doufejme – jeho přínos pro literaturu, ne politické názory. Za sto let se na názorové zbloudění stárnoucího muže možná zapomene; knihy, scénáře a divadelní hry, které psal na vrcholu sil, budou ale nejspíš žít dál.
Spoustu výjimečných osobností vybavila příroda jakýmsi „genem vzdoru“, který jim pomohl vyniknout. Lidé jako Jim Morrison, Jean-Paul Sartre, Jean-Luc Godard nebo Ivan Jirous byli po většinu života v nějakém konfliktu se společností či názory, které v ní převládaly. Rovněž mezi předními vědci – a těmi českými zvlášť – se najde dost lidí, jejichž postoje jsou mírně řečeno zvláštní; třeba pohled na klimatickou změnu, spojenectví s Ruskem namísto členství v NATO či aktuálně na pokus Kellnerovy PPF koupit si za pakatel Univerzitu Karlovu. Neumenšuje to ale význam, který tito lidé mají v rámci své profese.
Jistá chuť jít proti proudu a s kůží na trh, jež danému člověku pomáhá v kariéře, se zkrátka může za hranicemi jeho oboru nebo v jiné životní etapě zvrhnout v něco, co bychom od něj raději neslyšeli. Když Peter Handke nechal ve své hře Spílání publiku z roku 1966 křičet herce divákům do tváře…
Předplaťte si Respekt a nepřicházejte o cenné informace.
Online přístup ke všem článkům a archivu