Z nového čísla•16. 12. 2011•2 minuty
Diagnózu nech koňovi
První pomoc se dnes vyučuje jinak než dřív. Nejde už o to uvázat nejhezčí obvaz, ale překonat strach. Účastníkům kurzů stříká pod rukama krev. Zatím jen umělá. A oni se učí neomdlít.
![Hlavní je přemoct strach. • Autor: David Kumrmann](https://i.respekt.cz/respekt.mgwdata.net/7d4a4c/2011/12/35611800_pomoc_1000.jpg?width=3840)
Na spadaném listí ve večerním parku leží porůznu pár lidí a k životu se moc nemají. Pro nic netušící pejskaře to musí vypadat jako hodně divné hromadné neštěstí. „Haló, slyšíte mě?“ třese s jedním z ležících mladá žena. Pak volá záchranku. Z papírového telefonu, jenom jako. „Mrtvolka“ předstírá bezvědomí také jenom jako. Jsme v kurzu první pomoci zážitkem ZDrSEM, pro veřejnost pořádaném Prázdninovou školou Lipnice – Outward Bound ČR, letitou organizací, která u nás zážitkovou výuku razila jako první.
Kurz začal asi před hodinou a má rychlý spád. Frekventanty halasně přivítal lektor Honza Ptáček a předtím, než všechny vyhnal do parku na první „simulaci“, poslal od jednoho účastníka k druhému plyšovou sanitku. Každý, kdo ji dostal do ruky, měl nahlas vzpomenout na krajní situace, jimiž prošel a při nichž byl ohrožen lidský život. „Topila se mi kamarádka na vodě, a přestože jsme ji křísili, nepřežila to.“ „Našla jsem paní posilněnou alkoholem, která vůbec nereagovala.“ „Já jsem byla pacient a okolí nevědělo, co dělat. V takové situaci se nechci nikdy ocitnout,“ ozývá se vyprávění patnácti více či méně mladých žen a mužů, sedících v kruhu na zemi.
Pro většinu to byl právě pocit nejistoty, který je sem přivedl. Třeba třicátník Jan ví přesně, proč přišel: „Nebyl jsem si jistý, že bych dokázal reagovat, a čekám, že to dřív nebo později přijde.“ Lektor dobrodružných a sportovních víkendovek pro mládež Atleti v akci prý s lidmi také leze po skalách, takže až „to“ přijde, nebudou to jen táborové střevní potíže.
Celý článek čtěte v pondělním dvojčísle.
Pokud jste v článku našli chybu, napište nám prosím na [email protected].