Kontext•1. 8. 2020•5 minut
Sextoval si s jinou v mém bytě. Karanténa rozšířila fenomén virtuální nevěry
Redakční menu: Výběr textů ze světových médií
![Ilustrační foto](https://i.respekt.cz/respekt.mgwdata.net/73ke61/2020/08/7248eaecc7083919af2fb806ca79fe0c_w640t.jpg?width=3840)
„Virtuální poměr jsme si začala, když jsem zjistila, že ho můj partner má taky,“ popisuje osmadvacetiletá Eve, jejíž jméno bylo pro účely článku pozměněno. „Sextoval si s jinou – fotky a všechno – přitom byl v mém bytě, dělal to dokonce, když jsem spala v posteli vedle něj.“
Fenoménu virtuální nevěry, která zažívá vzestup během období karantény, se věnuje text Brit Dawson na serveru Dazed. Eve, která trávila měsíce v karanténě se svým dnes už ex-partnerem, je jednou z těch, kdo se v poslední době setkali se stáli častějším online podváděním. Jevem, který vzbuzuje spoustu otázek i zájem psychologů. Statistiky už dnes ukazují, že stres z karantény a koronavirové pandemie je příčinou toho, že se na digitálních seznamkách zvýšil výskyt lidí, kteří už mají vztah.
„Virtuální nevěra nabízí únik ze stresu a nudy karantény,“ uvádí v textu párová terapeutka Clare Faulkner. „Pokud je vztah pod tlakem, nabízí virtuální aféra úlevu, příležitost, kde je vítaná hravost a flirtování - stejně jako se tu vyhledává očekávání a vzrušení.“ Psychoterapeut Silva Neves k tomu ale dodává, že může být obtížně definovatelné, co se vlastně „virtuální aférou“ míní, jelikož sama o sobě nemá žádnou definici, pokud si ji daný pár sám mezi sebou neprodiskutoval. „Některé páry si nikdy neprošly debatou o hranicích. Zatímco jeden z partnerů si může myslet, že sextování je podvádění, druhý může mít za to, že k němu dochází až při fyzickém kontaktu. Někteří lidé ale považují emocionální aféry za horší než ty fyzické.“
Obě však dokáží narušit vzájemnou důvěru ve vztahu, která může vést až k jeho konci. Jak zmiňuje další odbornický hlas v textu, virtuální aféry mohou s důvěrou zamávat i proto, že se odehrávají pod jednou střechou a za fyzické přítomnosti partnera. Aofie Drury k tomu poznamenává: „Pocit zrady může být větší tím, že k poměru dochází, zatímco spolu obě strany žijí pohromadě – to zvyšuje úroveň utajení.“
Napůl fotografie, napůl literatura. Fascinující vhled od soukromí Newyorčanů přináší cyklus Jeffa Mermelsteina, který poslední tři roky snímal obrazovky telefonů náhodných kolemjdoucích, aby z nich složil příběh života a města, kde dochází k rozchodům, flirtům, nevěrám, obchodům s drogami i obyčejným pokecům.
Začalo to v roce 2017. „Viděl jsem ženu, jak sedí na zahrádce kavárny a je na telefonu. Byl jsem jen zvědavý a vyfotil jsem snímek její obrazovky s její rukou,“ vzpomíná Mermelstein v profilu pro The Guardian, který napsal Alex Rayner. Teprve když snímek pořídil, zazoomoval k tomu, co měla žena na obrazovce. Hledala si něco o závětích. „Pamatuji si větu o tom, jak si její otec schoval šest tisíc dolarů na půdě. Byla to hotová povídka. To přivedlo moji pozornost do zcela nového teritoria.“
![Autor: mackbooks.co.uk](https://i.respekt.cz/respekt.mgwdata.net/6eawcl/2020/08/nyc7copy-2048x2048_r1of5.jpg?width=3840&height=2543&fit=crop&gravity=0.5x0.5)
![](https://respekt.mgwdata.net/6eawcl/2020/08/nyc7copy-2048x2048_r1of5.jpg)
Postup, jak snímky pořizuje, drží v tajnosti. Říká pouze, že nedokáže fotit v metru, protože potřebuje větší odstup. A také dodává, že se jedná o velmi náročný úkol, který svou komplikovaností přesahuje vše, na čem dosud pracoval. Mermelstein je ročník 1957 a fotografii studoval u Garryho Winogranda, zásadní figury newyorské „street photography“. Většina jeho dosavadní práce se nesla v duchu pouliční reportáže, která měla mnoho společného s díly Diane Arbus nebo Joela Meyerowitze.
V jeden čas mu ale došlo, že této škole začíná být pomalu odzvoněno. Svět se změnil, chodci začali být vůči kamerám po 11. září 2001 velmi nedůvěřiví a také jisté druhy sporných aktivit – jako obchod s drogami nebo prostituce – se přestaly odehrávat na ulici na očích všem, ale přesunuly se do virtuálního prostoru.
Právě tam je Mermelstein nachytal a nyní představuje ve své 160stránkové publikaci s názvem #nyc, jež nabízí vhled do současného New Yorku, který z ní pořád vychází jako pěkně divoké místo.
Devatenáctiletý Imanbek Zejkenov, který ještě nedávno pracoval na nádraží v kazachstánském městě, stojí za úspěchem jednoho z největších hitů roku 2020 - a jeho příběh je v mnohém příznačný pro současný šoubyznys. Ještě loni v létě studoval drážní školu, když objevil skladbu Roses z roku 2016 od guyansko-amerického rappera a zpěváka SAINt JHNa. Imanbek už měl zkušenost s několika remixy: dodal Roses výraznou basovou linku, disco nádech a zkreslil SAINt JHNův hlas do héliového efektu. Výsledek vypustil na ruské sociální sítě a o pár měsíců zjistil, že je z něj hvězda.
„Udělal jsem ten remix načerno,“ popisuje Imanbek v článku, který napsal Luke Winkie pro The New York Times. „Nevěděl jsem, jak to propagovat, protože jsem nevěděl, jak to vyclearovat, tak jsem to prostě hodil online a nechal být.“ Čtyři roky od původního vydání se tak skladba ocitla na 5. místě amerického singlového žebříčku Billboard Hot 100, a v Británii dokonce hitparádu vyhrála. Pro SAINt JHNa to je zatím největší úspěch - za nějž vděčí klukovi, s nímž se zatím ještě ani neměl možnost setkat.
Rozjezd Roses se odehrál na TikToku, kde se skladba stala součástí virálních videí, a odtud se pak propracovala dál. Imanbekovi to zajistilo smlouvu s nahrávací společnosti a dalo mu to luxus, že mohl opustit zaměstnání na nádraží. Stále ale bydlí u rodičů a tvoří hudbu na 10 let starém laptopu, jediné vylepšení přišlo s tím, když mu jeho label pořídil nová, lepší sluchátka. „Teď musím ukázat, že nejsem jen one hit wonder,“ uzavírá Imanbek.
Pokud jste v článku našli chybu, napište nám prosím na [email protected].