![Astronaut](https://i.respekt.cz/www.respekt.cz/images/astronaut.png?width=640&height=1500&fit=crop)
Jako by si Simona Racková (1976) nemohla a ani nechtěla pomoci: její poezie je syrově konkrétní, bez ozdob, krajek, vyšívání. Je-li tu imaginace, tak se hned přímočaře a naléhavě vpíjí do obrysů reálných chvil, vztahů, životních zatrnutí. Podobnou „hovorovou“ poezii nabídla už Rackové prvotina Přítelkyně (2007) a v dosud nevydaném souboru Zmizelé ostrovy, z něhož pocházejí ukázky, tlak reality snad ještě vzrůstá. Básnířka se vrací k výrazným momentům a gestům ze vzpomínek i současnosti, v nichž postupně odhaluje zásadní životní souřadnice. Zkušenost dcery se teď už překrývá se zkušeností matky, banální Mokropsy se nenápadně mění v soukromou Ithaku.
x x x
Bouřka
v půl páté ráno
Malý Ondra
se budí na kojení
Přitisknu ho k sobě
Tiše se přisaje
oči dokořán
Ještě se nenaučil
bát
Předplaťte si Respekt a nepřicházejte o cenné informace.
Online přístup ke všem článkům a archivu