Česko•2. 8. 2008•3 minuty
Blázni na kole
Moje kolo už delší dobu žije docela smutný život: přivezla jsem ho před pěti lety z Berlína do Prahy a od té doby trpělivě stojí u nás na schodišti a čeká na svůj první výlet. Zatím marně.
![Astronaut](https://i.respekt.cz/www.respekt.cz/images/astronaut.png?width=640&height=1500&fit=crop)
![• Autor: Respekt](https://i.respekt.cz/respekt.mgwdata.net/6350ac/2009/03/20809430_2008-1718-mobr-schutheisovanahled.jpg?width=3840&height=4422&fit=crop&gravity=0.5x0.5)
![](https://respekt.mgwdata.net/6350ac/2009/03/20809430_2008-1718-mobr-schutheisovanahled.jpg)
![Fotografie: SILJA SCHULTHEIS - Autor: Pavel Reisenauer • Autor: Respekt](https://i.respekt.cz/respekt.mgwdata.net/c3fe91/2009/03/20809420_2008-1718-vobr-schutheisova.jpg?width=3840&height=4424&fit=crop&gravity=0.5x0.5)
![Fotografie: SILJA SCHULTHEIS - Autor: Pavel Reisenauer](https://respekt.mgwdata.net/c3fe91/2009/03/20809420_2008-1718-vobr-schutheisova.jpg)
Moje kolo už delší dobu žije docela smutný život: přivezla jsem ho před pěti lety z Berlína do Prahy a od té doby trpělivě stojí u nás na schodišti a čeká na svůj první výlet. Zatím marně. A přitom vůbec nejsem pouze příležitostnou cyklistkou. Jezdila jsem po celé mládí v Berlíně na kole, byl to pro mě přirozený dopravní prostředek. A nejen to: jezdit na kole pro mě znamenalo a stále znamená cítit se úplně svobodná, nezávislá. Prostě sednout a vyrazit kamkoli.
Že nejsem s podobnými pocity sama, je pro mě vždy jeden z nejpříjemnějších dojmů z mých cest do Německa. Anebo obráceně: to, že tahle životní filozofie tady chybí, je v mých očích jeden z největších deficitů života v Praze.
V Praze se jízdy na kole opravdu bojím. Samozřejmě jsou i tady lidé, kteří to dělají, a je jich stále víc. Na jedné straně je obdivuji a trochu jim závidím. Na druhé však nemůžu překonat strach: o bezpečí na ulicích pro cyklisty se tady opravdu nedá mluvit.
Ale nejde tady „jen“ o strach o život. Jde také o strach ze zklamání, že jízda na kole najednou už neznamená svobodu a lehkost, ale zužuje se jen na to, abych pořád dávala pozor na bezohledné řidiče.
A také jde o nechuť se hádat s lidmi o věcech, které já považuji za samozřejmé, ale nad kterými se tady mnoho lidí pohoršuje. Jeden příklad: před lety kolegyně z Českého rozhlasu začala jezdit do práce na kole. Studovala pět let v Německu a byla na to prostě zvyklá. Když chtěla první den zaparkovat kolo v garážích rozhlasu, vrátný se na ni nejdřív podíval jako na blázna, a pak na ni vyjel – že to je místo určené pro auta a že kola tady vůbec nemají co dělat. Stále znovu se tady setkávám s názorem, že doprava znamená jen a jen autodopravu – žádné semafory pro kola, mizivě málo cyklostezek.
Před pár lety nedaleko od našeho bytu zabilo auto cyklistu Jana Bouchala, který celý život propagoval kola v pražských ulicích. Následovala veřejná diskuse o pražské dopravní politice a bezpečnosti pro cyklisty. Jeden z účastníků tehdy vyprávěl, jak se Pardubice změnily z města s komunistickou dopravní politikou v město pro cyklisty. A to nejen proto, že se tam jezdí po rovině. Ale protože místní lidé převzali iniciativu.
I v Praze naštěstí roste lobby cyklistů. Doufám, že se bude stále víc prosazovat. A že i já časem překonám strach a aktivně je podpořím.
Autorka pracuje v německé redakci ČRo.
Pokud jste v článku našli chybu, napište nám prosím na [email protected].