![Astronaut](https://i.respekt.cz/www.respekt.cz/images/astronaut.png?width=640&height=1500&fit=crop)
Při poválečném sbližování evropských velmocí hrála nejvýznamnější roli vůle národů očistit své dějinné vědomí od předsudků. Zásluhy de Gaulla a Adenauera rozhodně nelze přecenit, důležitá však byla i práce historiků a publicistů na věcném výkladu minulosti, v němž by už nefiguroval tradiční „obraz nepřítele“. V posledním desetiletí dochází i v českých zemích k zpochybnění zatuhlých představ o německé špatnosti, ale o vzájemných předpojatostech s jinými národy střední a východní Evropy se příliš nepíše. Za jistý průlom lze pokládat studii Tomáše Zahradníčka „Jak vyhrát cizí válku - Češi, Poláci a Ukrajinci 1914–1918“, jež nedávno vyšla v nakladatelství ISV.Tři národy jmenované v podtitulu spojovala před první světovou válkou skutečnost, že postrádaly státní svrchovanost, avšak jejich geopolitické strategie byly zcela rozdílné. O vlastní stát přišli nejpozději Poláci, jejichž zemi si koncem 18. století rozdělily sousední mocnosti. Zatímco v pruské a ruské části byla ohrožena sama jejich národní existence, v mnohonárodní habsburské monarchii se cítili lépe a k Vídni se chovali mnohem loajálněji než Češi. Navíc je uspokojovalo, že v Haliči ovládají Ukrajince. Ti měli s Ruskem stejně špatnou zkušenost, ale za druhého hlavního nepřítele pokládali Poláky - kdysi se z jejich nenáviděného područí vysvobodili při povstání Bohdana Chmelnického, jenže se vzápětí podřídili Moskvě, a když poznali, co to znamená, začali nakonec své naděje upínat k Němcům. U Čechů bylo všemu naopak -…
Předplaťte si Respekt a nepřicházejte o cenné informace.
Online přístup ke všem článkům a archivu