Kultura•21. 3. 1990•6 minut
Literatura zakázaná a ještě zakázanější
Ivo Vodseďálek napsal řadu knížek poezie, zmiňme alespoň "Kvetoucí Ukrajinu" z roku 1950, mnoho let dělá koláže, které naposledy vystavoval v západním Německu, a také je keramikem: Ze svého rozsáhlého díla, mimo práce, které vyšly v 50. letech v edici Půlnoc, nepublikoval ani řádku.
![Astronaut](https://i.respekt.cz/www.respekt.cz/images/astronaut.png?width=640&height=1500&fit=crop)
Ivo Vodseďálek napsal řadu knížek poezie, zmiňme alespoň „Kvetoucí Ukrajinu“ z roku 1950, mnoho let dělá koláže, které naposledy vystavoval v západním Německu, a také je keramikem: Ze svého rozsáhlého díla, mimo práce, které vyšly v 50. letech v edici Půlnoc, nepublikoval ani řádku.
„Takže vy jste od roku 1953 nic nevydal, nezkoušel jste to ani oficiálně, ani v samizdatu?“
Ne, asi jsem necítil potřebu. Nestál jsem o tenhle způsob seberealizace. Hodně jsme se zabýval balóny, řiditelnými vzducholoděmi. Jako celá moje rodina."Otevřeným oknem je i tady v nejvyšším patře slyšet smích z ulice. Pan Vodseďálek bydlí v centru, v starém pražském činžáku. V sousedství je hlavní sídlo OF. Na videu tu nepřetržitě promítají stále stejný program, Jakeše, jeho tvář, jeho bláboly, smyčka na videu podtrhuje tečku za jednou epochou. A zažloutlé stránky pečlivě ošetřovaných rukopisů na stole jako by říkaly: tady to začalo. Panu Vodeďálkovi se videoshow asi nelíbí, anebo na něj prostě není zvědavý, nenechal se vládci v práci příliš vyrušovat ani v horších dobách, zavírá okno.
Přežil daleko drastičtější režimy, a nejen to, věci a události, které viděl, zažil a cítil, dokázal komentovat s velkou citlivostí a s velkým uměním.
Ukazuje mi svou sbírku plakátů z 50. let. Rozjásané družstevnice, hrdí oceloví chlapci - strážci hranic, monstrózní cukrkandlové stavby socialismu. Prohlížím si ty křiklavé barevné plakáty, mám v paměti už jen jejich odvar, slaboduché dikobrazové agitky. Dnes se zdá neuvěřitelné, že je to vlastně pár měsíců, kdy tohle ideologické harampádí strašilo na každém kroku. Prohlížím si stalinistické malovánky, jsou ve své obludnosti směšné, ale jde z nich i trochu strach. Jsou to dokonalé muzejní exponáty, je v nich až magicky ukryta duše doby, kdy povzbuzovaly k úderným výkonům, hrozily nepřátelům. Kdy byly utopickým předobrazem nového řádu, vývěsním štítem, za kterým se ukrývaly koncentráky. Prohlížím si je a na chvíli si připadám jako ve stroji času.
Tenké svazky strojopisné edice Půlnoc, ve které v letech 1950–53 vyšlo 33 svazků prózy, poezie a koláží, vypadají vedle kolekce plakátů až titěrně. Pan Vodseďálek s pietou opatruje obojí. A smích pod okny, výsměch zas jednomu svrženému vládci, jako by byl důkazem, že zázrak umění se vyrovná zázraku cestování v čase. A nejde jen o to, že právě tyhle knížky vyhrály svou velkou bitvu s časem, že přežily smrtelná padesátá léta, i ve svém současném díle je Ivo Vodseďálek velice bystrým a citlivým pozorovatelem dění kolem sebe.
Atmosféru doby, kdy vznikaly základní knihy edice Půlnoc, připomínám citátem z Vodseďálkova textu „Urbondy“ z roku 1989: "Padesátý rok nás zastihl v rozporuplné situaci. Na jedné straně naprostá existenční beznaděj. Nedovedli jsme si představit obor lidské činnosti, ve které bychom mohli svobodně rozvíjet svůj myšlenkový svět. Stalinismem bylo prodchnuto naprosto vše. Beznaděj byla zvyšována reálným nebezpečím války. Na druhé straně jsme se cítili být objeviteli nového vidění.
V srpnu roku 1950 jsem přivezl do Prahy svoji „Trapnou poezii“. V září přichází Egon Bondy se sbírkou „Totální realismus“. Tehdy asi nikdo z nich netušil, že svými pracemi, konspirativně opisovanými ve čtyřech kusech, zasáhnou hlouběji a že dokonce ovlivní i generaci svých vnuků - underground 70. let.
Egon Bondy, autor desítek knih prózy a poezie, knih opisovaných na psacích strojích po celé republice, se stal známým hlavně svou spoluprací s rockovou skupinou Plastic People. Jana Krejcarová, významný člen skupiny, publikovala v 60. letech, ovšem něco zcela jiného než v edici Půlnoc. Několik jejích próz vyšlo časopisecky, napsala knihu vzpomínek na svou matku „Adresát Milena Jesenská“. Krejcarová tragicky zemřela, zabila se při autohavárii. Ani v liberálních 60. letech nemohla být vydána její sbírka „V zahrádce otce mého“. Ta vyšla až v samizdatovém časopise Revolver revue v roce 1987 a ještě tehdy stihla, kvůli své údajné pornografičnosti, pobouřit některé čtenáře. Pavel Svoboda, který v Půlnoci vydal jednu knížku poezie, přestal psát úplně. Bohumil Hrabal, který zpočátku s edicí spolupracoval, se vydal cestou cenzurních zásahů a úprav podezřelých textů a stal se snad nejčtenějším českým spisovatelem, Z malířů byli skupině nejblíž Mikuláš Medek a Vladimír Boudník.
„Edice Půlnoc, to nebyl samizdat,“ říká pan Vodseďálek, „pokud samizdatem rozumíte opisování a rozšiřování knih. My jsme Půlnoc opisovali výhradně pro svoji potřebu a pro náš archiv. Od každé knihy existovaly jen čtyři kusy. Dělat edici, to se nám v době, kdy lidé dostávali za menší přestupky 15 let, nezdálo taktické.“
Na návštěvu k panu Vodseďálkovi jsem šel kolem několika knihkupectví. Na pultech ležely knihy Josefa Škvoreckého, Pavla Tigrida, Evy Kriseové a dalších a dalších, donedávna zakazovaných autorů.V nejrůznějších novinách a časopisech teď můžeme číst jejich životopisy i rozhovory s nimi. Za těch pár měsíců bez cenzury jsme si mohli zvyknout, a tu novost a zvláštnost si zažít. Překvapivější je snad už jen to, že tu jsou autoři ještě prokletější a ještě zakázanější. Zakázanější než ti, které jsme přece jen mohli znát, když už ne ze samizdatu, anebo z knih tištěných v exilu, tak alespoň z rozhlasu. Ivo Vodseďálek je jedním z nich. A dlouholetý pobyt v literárním, exilu mu nijak neuškodil.
Uvedená báseň je ze sbírky „Ztracená opatrnost aneb totem a maskot“, která byla napsána v letech 1986 až 1988.
THANK YOU
Bohužel nebyl jsem nikdy v Moskvě
Nevěděl jsem tedy
co má připomínat
název nového automatuv Praze Na příkopě
ARBAT
Věděl jsem jenže s restaurací Moskva
má přiblížit kuchyni velkého národa
Brzo jsem našel v novinách vysvětlení
Je to ulice v Moskvě
nyní obnovená dle poslední módy
pouze pro pěší
Umělci kteří tam prodávají
své obrazy a verše
zdůrazňují její kolorit
Bude to jistě hezké centrum
přitažlivé pro turisty
Mám však důvodné obavy
že mnoho takových
původně půvabných míst
se brzo stane mírně odpudivými
Známe je: Montmartre Karlův most Anacapri
nebo fontána di Trevi
Turisté jsou obtížným hmyzem
vlezou všude
Kdesi jsem četl
že cestování je výborná náhražka myšlení
Je přece tak krásné být doma
Pamatuji si dobu
začátkem padesátých let
Tehdy v Čechách cizinci zkrátka nebyli
Ani my jsme nikam nejezdili
Měli jsme však mnoho podnětů k přemýšlení
Kulturu kterou nám tehdy předkládal Stalin
jsme současně milovali i nenáviděli
Mluvila jasně: ohrožovala i zachraňovala svět
Cítili jsme její nádhernou agresivitu
Přesně to řekl Mikuláš Medek:
„Poezie musí být imperialistická“
Kultura která zanikla
v době prosperity a současného úpadku
Je nenávratně mrtvá
Její nestravitelné zbytky
lze beztrestně zahodit
do odpadkového koše
v automatu Arbat
koše z umělé hmoty
na němž je vylisován nápis:„Thank you“.
Pokud jste v článku našli chybu, napište nám prosím na [email protected].